Fred fyllde galaxen.
Men freden var flyktig.
Eftersom den stora uppoffringen var förgäves.
Slutet på ett krig betydde inte att alla krig var slut.
Det är en stor ironi att krigets natur-
-alltid avslöjar den sanna naturen hos de stridande.
Och från dess första dagar utkämpade mänskligheten-
-krig efter krig.
Det svärmade över jorden och inget slut var att vänta.
Mitt i begäret att spilla blod-
-snubblade ni oavsiktligen på frön till er frälsning.
Ett stort hopp.
Min ni hittade något annat också.
Fröna till er utplåning.
Många offer följde.
Mänskligheten var fast i hemsk kamp-
-meningslös blodspillan-
-som gav jorden eviga ärr.
Men till slut-
-såg ni upp från blodet och smutsen och döden-
-mot stjärnorna.
Ni hade inte gett upp hoppet om att söka upp-
-och leta efter en ny horisont...
...och hitta en ny rymd att växa och frodas i.
För första gången förenades mänskligheten bakom en tanke-
-ett gemensamt mål.
Ni insåg att denna fordom stora planet nu var för liten för er.
Det fanns för många själar-
-för en så liten värld.
Så ni letade efter nya världar.
Världar där ni kunde fly ert beroende av förstörelse.
Men världarna ni hittade räckte aldrig till.
De tillfredsställde aldrig de uråldriga instinkterna.
Hastighet och avstånd kunde inte skilja er från er natur.
Gammal fiendskap och uråldrigt groll dök upp till ytan.
Historien inledde sin hemska upprepning-
-och återigen stred människor mot varandra.
Som ett virus lurade krig inuti er.
Kämpar ni hårdare för att hålla det inne-
-så kämpar det bara hårdare för att ta sig ut.
Det kom alltid ut.
Människan har alltid skådat mot stjärnorna för svar.
Ibland gillade ni inte vad ni såg där.
Och medan galaxen gav få svar-
-så var den alltid redo att erbjuda nya frågor.
Men det har alltid funnits en enande kraft i mänsklig historia-
-ett rop som alltid skulle kunna ena er.
En gemensam fiende.
Den fienden var Covenanterna.
När denna nya fiende dök upp och förklarade krig mot mänskligheten-
-enades ni äntligen under en enda fana.
Och vapnen ni byggt så omsorgsfullt-
-för att kontrollera era impulser riktades inte längre mot er själva-
-utan mot en dödlig fiende-
-för att nå ett gemensamt mål.
Er arts överlevnad.
Sedan, som om väckt av Covenanternas ankomst-
-vaknade ett mörkare, mycket äldre hot ur sin dvala.
Mörker fött för många eoner sedan-
-hotade allt levande igen.
Och människorna och Covenanterna-
-som drunknat så länge i varandras blod-
-förenades, om än tillfälligt-
-mot en hemsk gemensam fiende.
Rättrogna själar stred vidare-
-i tron att de kunde besegra mörkret.
Och när de stred tillsammans snubblade de in i fred.
Denna galax är enorm.
Dess under och skönhet är nästan ofattbar.
Men galaxen döljer också mörka hemligheter-
-varav somliga har slumrat sedan tidernas begynnelse.
Det finns en fara i hemligheter-
-både i att leta efter dem och i att känna till dem.
En del saker är menade att vara dolda.
En del mysterier övergår förståendet.
Och ibland är till och med det vi tror oss veta inte sanna.
En del hemligheter bör förbli orörda.
Hemligheter kan fresta instinkterna-
-och leda till krig.
Halos var en sådan hemlighet.
Chief, hör du mig?
Jag undrar varför människor måste fortsätta att strida.
Jag undrar om krigare någonsin försvinner från denna värld.
Aldrig.
Det kommer alltid att finnas krigare-
-och det kommer alltid att finnas krig.